~ Ai, a videolány 2018 - 12. rész ~
Bocsi, valamit mindenképpen el kell intéznem. Később jövök!
Kéred?
Mit akarsz?
Szeretnélek megismerni.
Nem iszok dobozos kávét.
Nem is tudtad?
Kiabáljak?
Nem, csak azt hittem...
Úgy gondoltam, beszélnünk kellene.
Csak mi ketten, senki más.
Valamiről, ami mindkettőnket jó kedvre deríti majd.
Látom, nem köntörfalazol...
Nekem semmi kedvem ehhez!
Nem erről van szó...
Én sem vagyok különösebben nyílt típus...
Nem is tudtad?
Akkor tudnod kellene, hogy nem szeretem az ilyesmit!
Mit akarsz?
Ó, csupán...
Rájöttem, hogy szükségünk lenne arra, hogy megbeszéljük, ami történt.
Ahhoz már túl késő.
Sajnálom...
Már túl késő.
Sajnálom.
Akkor azt akarod mondani, hogy most ő is ott van veled?
Úgy döntöttem, hogy a nap hátralevő részét vele töltöm.
Értem. Ennek én is örülök.
Várj egy kicsit!
Hé, szabad a fürdőszoba! Megmossam a hátad?
Épp telefonálok...!
Mi? Kivel?
- Nos, az nem számít, kivel! - Kivel? Kivel?
Nem számít, kivel!
- Mi van? Kíváncsi vagyok rá! - Nem szükséges tudnod róla!
Ettől olyan magányos vagyok...
Én is.
Az álmoktól és a jövő gondolatától.
Attól, hogy kedvelünk vagy szeretünk valakit...
Ha alaposan megvizsgáljuk a dolgot,
mindennek az az oka, hogy a szeretett személy maga is magányos.
De... legalább előttünk ott a választási lehetőség.
Na és vele mi lesz?
Számára semmi remény...
Tudom, hogy ez iszonyú.
De ettől olyan magányosnak érzem magam...!
Úgy fáj...!
Na?
Azon gondolkoztam, hogy ha ma lefekszünk aludni, és holnap felébredünk, ránk köszönt az utolsó nap.
Beszélgessünk!
Mondj valamit, amit még nem tudok rólad!
Valamit azelőttről, hogy kijöttem a tévé képernyőjén.
Milyen volt a gyermekkorod?
- Gyerünk! Mesélj! - Jaj!
- Szóval a falra rajzoltál, és mérgesek lettek rád? - Nos, egyedül a bácsikám dicsért meg.
Viccesen hangzik.
Viszonylag rendes ember, és Moteuchi Yotaként rengetegen ismerik őt.
Ai...
Igen?
Nem gondolkoztál még azon, hogy szeretnél-e örökre itt maradni?
Nem szeretnél mindig mellettem lenni?
Sajnálom...
Tudom, hogy ez nem lehetséges.
De...
Teljesen tisztában vagyok vele, mi zajlik körülöttem,
az érzéseim mégis újra meg újra elbizonytalanodnak.
Annak ellenére, hogy már tudom...
Sho...
Nem akarom, hogy aggódj miattam!
Szeretném, ha a végsőkig minden nyugodt maradhatna!
De tudod...
Vannak dolgok, amik irányíthatatlanná válnak, ha nem beszélünk róluk.
Tényleg megváltoztál, Sho.
Hogyan?
Teljesen más vagy, mint aznap este, amikor megismertelek.
Ó, hány óra is van?
De megijedtem...! Nézd, máris reggel van!
Tudom! Akkor menjünk!
Nézd! Mit szólsz hozzá? Jól áll?
Aha...
Ejnye, mi ez a reakció? Ez így veszélyes!
Te és én csupán egy ember és egy videolány vagyunk!
Tudom...
- Csak megdöbbentem. - Mi?
Túlságosan izgatott vagy.
Még szép! Te ezt nem értheted!
A lányok már annak örülnek, ha szépen felöltözhetnek!
Nézd csak meg a bácsikád régi magazinjaiban!
Jól van, induljunk már!
Jól van! Akkor vágjunk bele jókedvűen!
Hékás, ez egy randi!
- Ez fincsi! - Aha!
Olyan könnyen összekened magad...
Ó, köszi.
Ó, azt hiszem, itt ettük Nanami szendvicseit!
- Ugye, milyen finomak voltak? - Melyik finomabb, az övé vagy az enyém?
Ne fuss el!
Jól van, kezdhetjük is!
Segíts már! Olyan nehéz cipelni!
- Hová megyünk? - Nem mondom meg!
- Biztosan bemehetünk ide? - Gyere, siess!
Milyen magasra megyünk?
Csak fel a lépcsőn!
Olyan hideg van! Mi ez? Meddig...?
Nagyon sokat rajzoltam itt fenn.
Amikor egyedül feljöttem ide, mindig megállt számomra az idő.
Ezt a helyet még Tomoaki sem ismeri.
Ez az egyetlen hely, ahová senki sem léphetett be.
De mostantól másképp fogok emlékezni rá.
Már nem vagyok egyedül.
Olyan hely lett belőle, ahol együtt gyönyörködtük a látványban.
Ez az emlék megmarad.
Meg fogsz őrizni az emlékeidben.
Így van.
És ami még jobb, számtalanszor visszajátszhatom majd.
Ezek az emlékek erősebbé fognak tenni engem.
Számtalanszor, mi?
Számtalanszor bizony...
Ó, ez nagyszerű!
Ez mi?
De király!
„Ez itt gyümölcslé”. Azt írja, gyümölcslé.
Pedig csak annyit kértem, hogy állítsák be a vetítővásznat.
Ai, köszönöm.
Sosem fogom elfelejteni, ami történt.
A pillanatokat, amikor nevettünk és azokat, amikor vitatkoztunk.
Nagyon örülök, hogy találkozhattunk.
Minden jót kívánok! - Nanami
Nanami...
Pedig jó lett volna látni Ai reakcióját.
- Így csak kettesben fognak vacsorázni. - Milyen gyerekes...
- Ha belegondolok, hogy te készítetted a narrációt... - Ne nevess rajta!
Nagyon szigorú vagy.
Csak most jöttem rá igazán.
Úgy éreztem, hogy a karakter más, mint én.
Emiatt könnyű dolgom volt, mert nem magamat láttam benne.
Mire készülsz?
Jó lesz. Kezdjük el!
Ez a város egy szeméthalom.
Olyan hely ez, ahol a kötelességét teljesítő és feledésre szánt szemetet gyűjtötték össze.
Élt ebben a városban egy Ore nevű fiúcska.
Ore minden egyes ócskasággal jó barátságot ápolt.
Bármerre járt, valakinek mindig jó kedve lett tőle.
Egy nap Ore a szemétkupacok közt talált egy furcsa tojást.
Nagyon kemény volt a tojás héja.
Bárki is szólt hozzá vagy próbált nevetni vele,
mindig csak annyit mondott, „Ki az? Hagyj békén!”.
Mindenki ráunt, és megfeledkezett róla.
Egyedül Ore mondta neki azt,
hogy „Hé, tojás! Gyere velem!”.
Magával vitte a tojást, meg sem várva a választ.
Ore így szólt.
„Biztos nem könnyű tojásnak lenni.”
„Bármit megteszek érted! Bízd csak rám!”
Ez volt az első alkalom, hogy a tojásnak valaki ezt mondta,
ezért nyugtalan lett és zavarba jött.
Sajnálom, ez minden.
Úgy terveztük, hogy ma befejezzük.
Tomoaki és Shibahara sokat segített nekem, hogy elkészüljön,
de nem sikerült. Sajnálom.
Ne sajnáld!
Ez így teljesen jó. Boldoggá tettél vele.
Rengeteg dolog járt a fejemben.
Szerettem volna megmutatni neked, hogyan is nőttem fel,
hogy ne kelljen aggódnod, ha majd el kell válnunk.
De...
Még főzni vagy takarítani sem tudok.
Semmi mást nem mutathatok neked, csak ezt.
Ráleltem még egy jó tulajdonságodra.
Furcsa...
Nincs lázam...
Annak ellenére, hogy így gondolok most rád.
Vajon ilyen érzés lehet embernek lenni?
Kíváncsi vagyok, miért indult el újra a videó.
Meg lett ugyan javítva a lejátszó,
de te vagy az, aki ténylegesen a szalagon szerepelt, és most itt vagy.
Biztos vagyok benne, hogy akadt még elintéznivaló...
Videolányként.
Ez az aprócska vágy még ott maradhatott a szalagon.
Hiszen eredetileg én is videolány voltam.
Emlékszel még,
mit kívántam, amikor kijöttél a tévé képernyőjén?
Képzeld el! Képzeld el az elmédben!
Gondold végig, mit szeretnél, mit csináljak veled!
Én...
Szeretted volna, ha élőben hallhatom a hangodat.
Azt kívántad, hogy legalább velem megoszthasd az érzéseidet, melyekről másnak nem beszélhettél...
Ezért most hallgass végig!
Szeretlek.
Nagyon szeretlek, Ai!
Köszönöm, Sho.
Ezt meg mire véljem?
Jaj, olyan boldog vagyok...!
Figyelj, Sho...
Csókolj meg!
Szeretném, ha megcsókolnál!
Nagyon szeretlek, Sho!
~ 1 hónappal később ~
- Jó reggelt! - Reggelt!
- Jaj, ne! - Ugye?
- Jó reggelt! - Neked is!
Jó reggelt!
- Nanami, beadtad már, hol szeretnél tovább tanulni? - Most készülök rá.
Na és te, Moteuchi?
Én?
Nos...
Ó, megjött Rika!
- Bocsi, hogy késtem! - Köszi, hogy eljöttél!
Ore így szólt. „Biztos nem könnyű tojásnak lenni.”
„Bármit megteszek érted!”
„Bízd csak rám!”
Ore ételt készített a tojásnak.
A tojás környezetét is szépen rendbe rakta.
Addig ölelte a tojást, míg az el nem aludt.
A tojás egy nap ezt kérdezte tőle.
„Miért bánsz ilyen kedvesen velem?”
Ore így felelt.
„Egy nap, amikor felbukkan majd az új éned,”
„nem örülnél neki, hogy sikerült előbújnod?”
„Míg ez meg nem történik, nem volna kedved velem énekelni és nevetni?”
A tojás életében először sírni kezdett.
A könnyei megállíthatatlanul ömlöttek a szemeiből.
Nocsak!
Egy apró repedés keletkezett a héján.
A repedés szép lassan növekedett.
És végül egy lyuk keletkezett rajta.
Ore így szólt.
„Köszöntelek ebben a világban.”
Jól van.
Magyar felirat: Brigi (brigichan@hotmail.com)
Angol felirat: SkewedS Translations
http://yisanprojekt.hu/
Ez egy ingyenes fansub, rajongóktól rajongóknak. Kereskedelmi forgalomba NEM hozható!
This is a FREE fansub. NOT for SALE!!! Get it for FREE @ d-addicts.com