A szüleim elváltak.
Moteuchi. Hallottam, hogy most egyedül laksz.
Eltitkolod valaki elől, mit is érzel iránta valójában... És most külön élsz a szüleidtől.
Mindent megteszek, hogy a magam módszereivel megvigasztaljalak.
Egy lány fura ruhákban kimászott a tévéből!
A nevem Amano Ai.
- A Line-profiljának nem tudod a címét? - De nincs semmi, amiről beszélgethetnénk!
Akkor is! Nem akarsz közelebb kerülni hozzá?
Az a legjobb választás, ha a jelenlegi helyzetet megtartjuk. Ez a mi válaszunk a helyzetre.
Úgy néz ki, ha vele beszélgetünk, abból csak tanul az ember.
Helyes dolog továbbra is eltitkolni előle az érzéseidet?
- Bácsikám! - Én vagyok az, Yota! Moteuchi Yota!
25 évvel ezelőtt te és én együtt éltünk ebben a házban!
Micsoda?
- Szóval hozzányúltál a videóhoz. - Sajnálom...
Na ne szórakozzon velem!
Még hogy 25 év! Ez képtelenség!
Akkoriban videokazetták még csak nem is léteztek!
Ezt most azért mondod, mert az érzékeid megrekedtek a 90-es években.
Jelenleg 2018-at írunk.
2-... mennyit?
~ Ai, a videolány 2018 - 2. rész ~
A videomagnóban kellene aludnod,
miután videolányként teljesítetted a kötelességedet.
25 éve.
Döbbenet...
- Videolány... - 3 hónapig tart a felvétel.
Miután a végére ért, Ainak vissza kellett volna kerülnie a szalagra.
- Normál esetben, persze. - Ne beszéljen úgy, mintha valami rossz dolog várna ránk!
Pedig a lehetetlen máris megtörtént.
- Mi? 3 teljes hónapig itt lesz? - Ezt most miért mondod?
- Az nekem nem lesz jó! - Látja? Most már ilyeneket beszél!
Egyedül akartam lenni, ezért költöztem ide!
Miért pont 3 hónap?
Mondjon neki valamit, uram!
Hm?
Semmi, csak egyszerűen pont olyan vagy, mint régen, Ai.
Mi?
Jaj, ne! Valami fontosat elfelejtettem!
Úgy tűnik, dolga van...
Most meg mi van?
Szórakozzunk egy kicsit!
- Olyan kis ártatlan vagy. - Mi?
- Arra a lányra gondolsz, aki tetszik neked, ugye? - Ne mutogass már!
Árulásnak érzed, hogy egy fedél alatt lakj velem,
mert úgy érzed, akkor nem lennél őszinte a lánnyal, akit kedvelsz.
Ez jár a fejedben, ugye?
Te aztán nem köntörfalazol...
Nem erről van szó.
Zavarsz engem azzal, hogy körülöttem lófrálsz!
Nekem dolgom van! Koncentrálni akarok!
Értem...
Szóval ez egy olyan kor, ahol már nincs szükség videolányokra.
Bár elképzelni sem tudom, mi történhetett az elmúlt 25 évben,
valahogy kezdem érteni, hogy őskövületnek számítok.
Kezdettől fogva furcsa is volt...
Eleve nem kellene úgy beszélnem, mint egy fiúnak...
Biztos valami programhiba...
Defektes vagyok...
El fogok tűnni...
Biztos vagyok benne, hogy jobb lesz így...
Megbeszéltem a bácsikámmal.
Őt talán elszomorítaná, ha elmennél.
Úgy értem, ha elhamarkodottan döntenénk erről.
Egyébként hová lett a bácsikám...?
[Moteuchi Yota]
Nem veszi fel...
Ez meg mi?
Szerettél volna reggelizni, nem igaz?
Úgy néz ki, eddig csak zacskós levest ettél.
Úgy készítettem, akár egy igazi profi!
Tessék! Kóstold meg! Gyerünk!
Na, milyen? Ízlik?
Mit művelsz? Hé!
Hogy képes ezt bárki megenni? Tényleg meghibásodhatott...
Hogyan? Pedig a tudásom felér egy profi szakácséval!
Ez meg mi? Mi a fene ez?
- Sho, mennem kell! - Megfőzöm újra!
Hagyd már, jó ez így!
Hisz bajlódtál vele eleget.
Ráleltem még egy jó tulajdonságodra.
Mi? Ne butáskodj már...!
Ó, ön is kér, ugye?
- Mi? - Ne aggódjon! Ezúttal nem szúrom el!
A videolányok csakis tiszta szívű fiúk előtt szoktak megjelenni.
Olyankor, mikor a szívünk mélyén érezzük, hogy szükségünk van rájuk.
Nem hittem volna, hogy újra látom még őt.
Biztos, hogy oka volt annak, hogy így történt.
Meggyőződésem, hogy te vagy az oka annak, hogy ő most itt van.
Egy hatalmas adag Sho bácsikájának!
Legalább a tálalása ízléses...
Majd fejlődik... talán...
Azt kérte, hogy gondolkozzak el rajta...
A tévé képernyőjén keresztül azt kérte, képzeljem el, mit szeretnék.
- Értem. - Ezért én... hogy is fogalmazzak...
Szóval én is felelős vagyok mindezért.
Nos, egyelőre nem igazán tudom megmagyarázni a történteket.
És rengeteg dolgot szeretnék elmondani...
De...
Jól van. Azt hiszem, jobb volna, ha most mennék.
- Mi? Egyedül akarsz hagyni? - Nos, nekem úgy tűnik, nem lesz baj.
Van valami, amiről hamar meg kell bizonyosodnom.
- Valaki csengetett. - Megyek!
Megfeledkeztem róla...!
Ó, nos... ez a Moteuchi-lakás?
Így van.
Hogy nyithatsz csak így ajtót?
- Ha csengetnek, az a normális, hogy ajtót nyitunk. - Nem, dehogy!
- Már hogyne lenne az! - Mondom, hogy nem!
- Az unokatestvéred? - Nos... igen...
- Nem igaz, bácsikám? - D-de...
Ugye? Ő a kislányom... nem igaz?
Ugye? Ó...
Ő a lányom, Ai.
A nevem Ai. Mizu?
- „Mizu”? - Én pedig Shibahara Nanami vagyok.
- Kérsz egy kis teát? - Hagyd csak! Nem kell...
- Ugyan, hadd kínáljalak meg! - Majd én megcsinálom, ember!
- Hagyd csak, hagyd csak! - „Ember”?
Külföldön élt...! Eddig külföldön nevelkedett!
- Ezért beszél ilyen furán... - Külföldön?
Nos, Kalfo... Kalifornala...
- Kaliforniában? - Ott!
- Máris hozom! - Rendben.
Akkor én most megyek! Sok sikert!
Na ne! Pont most?
Épp az volna a fura, ha felnőttként körülöttetek lófrálnék!
De azt játsszuk, hogy apa és lánya vagytok!
Ez az egész eléggé meglepett... Akkoriban mindenkinek azt mondtam, Ai a húgom.
Nem hittem volna, hogy egy nap a lányomként mutathatom majd be őt...
Minden túlzás nélkül állíthatom, hogy sosem voltam még ennyire megdöbbenve.
Miről beszélsz?
- Ó, szóval osztálytársak vagyok? - Aha.
Akkor sasolj ide! Van egy lány, aki tetszik Shónak, és...
Jaj, ne!
Hé, Ai! Mégis miről beszélsz?
- Arról a lányról beszélgetünk, aki tetszik neked. - Mi? Fogd be a szád!
Úgy tűnik, jól kijössztök egymással.
Dehogy! Egyáltalán nem! Ugye?
Hm? Ön hová megy?
Bácsikám! Várj!
- Bácsikám! - Nem lesz semmi baj. Majd boldogulsz valahogy.
- Én is segítettem egy kicsit. - Mi?
Bízz Aiban!
Biztos vagyok benne, hogy észreveszed majd a jó tulajdonságait.
Így, hogy láthattalak, megnyugodtam. Remekül nézel ki.
- Szervusz! - Bácsikám...!
Hogyan? A bácsikád csak úgy elment?
Vagyis... apa.
Aha. De mi ez rajtad...?
- Menjünk el valahova! - Mi?
Menjünk el vásárolni, mielőtt Tomoaki megjönne! Vegyünk valami harapnivalót!
Ó!
Minek költenek az emberek ilyen sokat holmi palackos vízre,
mikor ihatnának a csapból is?
Nanami, mondd, tetszik neked valaki?
- Tessék? - Nos, valahogy én megérzem az ilyesmit.
- Igen. - Ó, értem.
De ő észre sem vesz engem...
Mi? Annak ellenére, hogy egészen közel áll hozzád?
Nos... azt hiszem, igen...
Csupán nem tudom, mit kellene tennem...
Pedig minden nap beszélünk egymással.
Sajnálom! Sokat kellett várnotok?
- Mi tartott ilyen sokáig? - Mi?
[Olyan finom volt! Nanami, nincs kedved átjönni?] [Bocsi, ma nem mehetek!]
[Úgy sajnálom!]
- Bocsi! - Nem gond.
- Úgy látom, elfoglalt vagy... - Hogyan? Nos...
Azt hiszem, jobb, ha inkább telefonál az ember.
Hívd el ide őket is! Úgy gyorsabb, nem?
- Nos... - Nem erről van szó...
Nem olyan dolgokról van szó, amik miatt összefutnak az emberek és leülnek megbeszélni.
De ti ketten most itt vagytok.
Az más. Mi okkal vagyunk most itt.
Semmi baj. Én is jobban szeretek személyesen megbeszélni mindent másokkal.
Ne csináld már! Ez olyan bosszantó...
Elég! Beszélj csak velük! Ne tartsd vissza!
- Moteuchi. - Igen?
Tomoaki azt írja, nem tud eljönni.
Hogyan? Na de miért?
Nem tudom...
Akkor most mihez kezdjünk?
Hívjátok már fel! Ha nem teszitek, sosem tudjátok meg az okát, nem igaz?
[Bocsi! Valami közbejött! Folytassátok nélkülem!]
Biztos vagy benne, hogy helyes dolog volt lemondani?
Ó, igaz is. Épp takarítottam.
Hahó! Odabenn van?
Hogy alakult a dolog tegnap?
Haladtatok valamit? Mindkét téren.
A szövegkönyvvel és kettőtökkel kapcsolatban is.
- Miért nem jöttél el tegnap? - Ne haragudj!
Shimizu úrral találkoztam, a producerrel.
- Hm? - Nem ismered? Ő volt az „Utolsó lépés” producere.
Ő készítette azt a nagy sikerű filmet!
Értem...
Te nem lennél kíváncsi egy profi tanácsára?
Egy animációs versenyen is bíráskodott már.
Úgy gondoltam, ért ehhez.
Tegnap végre elértem a Facebookon.
Nagyszerű, hogy sikerült elérned őt.
Küldtem neki egy jó hosszú üzenetet.
- Úgy belefeledkeztem, hogy észre se vettem, mennyi az idő. - Ügyes vagy.
Utána pedig, mikor találkoztunk, beszélgettünk a mi szövegkönyvünkről...
Ő meg ki?
Te meg mit keresel itt?
Értem, szóval te vagy Tomoaki.
- Üdv! - Szia...
Ő egy távoli rokonom! Mi ez rajtad?
Ugye, milyen jól áll? Szólíts csak Ainak!
Bocsi, ő egy kicsit fura...!
Most menj innen!
Nincs azzal semmi gond, ha itt maradok.
Már az is őrület, hogy itt vagy! Nem, indíts haza!
- Menjünk! - Mi? Biztos?
Akkor én megyek...
Azt hitted, lerázhatsz?
Tényleg ennyire rossz?
Nem, nem azt mondom, hogy rossz.
Jobb, ha a közönségnek minél több, kellemes szituációt mutatunk be.
Hogyan javítsam ki?
Egy kis valóságot szeretnék benne látni!
De a közeg eredetileg a fantázia világa...
Hagyd, értem...
Úgy gondolom, nem jó erőltetni a romantikus elemeket.
Ez csak a magánvéleményem,
de szerintem jobb lesz, ha az üres szavak helyett az jelenik meg a történetben,
amit valóban érzel.
Értem...
Való igaz, tényleg elfojtok magamban valamit.
Azt hiszem, a valódi érzéseim nem lelnek viszonzásra.
De azt hiszem, mégis arra vágyok, hogy minden úgy alakuljon,
ahogy azt én szeretném, akárcsak a történetben.
Beszéljünk konkrétumokról! Hogy hogyan változtassunk meg bizonyos...
Én...
... kedvellek téged, Tomoaki.
De úgy tűnik, ez egyáltalán nem kölcsönös a részedről.
Mostanában ilyen érzések kavarognak bennem.
Értem.
Jól van.
Én barátként tekintek rád.
Én nem tudok úgy rajzolni, mint Sho.
Se úgy írni, ahogy te.
Én csak ahhoz értek, hogyan érjem el, hogy felfigyeljenek rátok az emberek.
Ezért úgy gondolom, hogy az a legjobb, amit tehetünk, ha csakis a munkáról beszélgetünk.
És ha azt mondom, hogy kiszállok?
Tényleg ez az, amit szeretnél?
Kérlek, adjatok nekem egy kis időt!
Nem eszel?
Semmi... nincs nekem semmim...
Mi?
Bármi történik is, az engem semmilyen formában nem érint...
Nehéz vagy...
Szerintem nagyszerű srác vagy, Sho.
A rajzfüzetedben nagyon aranyosak a rajzaid.
Miért nézted meg?
Nanami az a lány, aki tetszik neked, ugye?
Ne üsd bele az orrod!
Mutasd meg neki!
Szerintem abban rejlenek a valódi érzéseid.
A rajzaidon mindig olyan bájos az arca.
Mert azok egy szerelmes lányt ábrázolnak.
Olyat, aki szeretné, ha valaki viszonozná az érzéseit.
A pokolba ezzel az egésszel!
Elég a búslakodásból!
Ha kedveled őt, hát mondd meg neki! Te buta!
- Ez olyan klisés... - Mi?
Ez ennél közhelyesebb már nem is lehetett volna...
Ugyan már, mi ütött beléd?
Jó étvágyat!
Hm? Kicsit finomabb lett.
Repetázz csak, ha szeretnél!
Az meg mi ott?
Az ujjaidon.
Ó... szóval észrevetted?
Nagyon bosszantó, ha az ember nem működik rendesen.
Mi van?
- Semmi. - Na, mi van?
[Tudnánk talizni holnap suli után?]
[Valamit szeretnék négyszemközt megbeszélni veled!]
Mit csináljak majd, ha találkozok vele?
Megmondtam neked...! Ebben lesz a válasz! Ebben!
[Egy távoli herceg helyett egy közelebbi sokkal jobb!]
Ezt a bácsikád szobájában találtam.
„Kérlek, áruld el, milyen színű bugyi van rajtad...”?
„Vajon szárba szökkenhet a szerelem, ha nem találkoztok?”
„Az képtelenség!”
„Ha nem látjátok egymást, a szerelemnek esélye sincs!”
Itt ez áll.
Ha nem is látjátok egymást, egy kapcsolatnak esélye sincs!
Ne szalaszd el a lehetőséget, hogy Nanamival légy!
[Ha szomorú, előtted a lehetőség! A kedvesség csodatévő gyógyír a szerelemben!]
Gyerekkorom óta szerettem a könyveket.
Úgy gondoltam, hogy egy nap én is írhatnék majd egyet.
De bármit is kezdtem el írni, sosem jutottam el a befejezésig.
Nem könnyű forgatókönyvet írni.
Sajnálom, hogy veled kell erről beszélgetnem.
Számomra csak te vagy...
Shibahara.
Nos, kö-...
Kö-... következő alkalommal...
Volna kedved eljönni velem moziba?
- Hogyan? - Nos... nézzünk meg egy filmet...
... kettesben...
Magyar felirat: Brigi (brigichan@hotmail.com)
Angol felirat: SkewedS Translations
http://yisanprojekt.hu/
Ez egy ingyenes fansub, rajongóktól rajongóknak. Kereskedelmi forgalomba NEM hozható!
This is a FREE fansub. NOT for SALE!!! Get it for FREE @ d-addicts.com